Title: Continguts Mòdul 4
Course: Canal de Reporters per a secundària > Section: Mòdul 4

Què treballarem en aquest mòdul

Audiovisual.h5p

Introducció: la imatge i el so

Tal i com vam veure en tots els gèneres periodístics, és important tenir clar sobre què volem informar i si té un valor d’interès per a aquells qui ho reben. Quin pot ser aquest valor? Pot ser que la informació que donem sigui sobre quelcom excepcional, que els fets tinguin conseqüències per a la població o que la informació sigui de proximitat emocional o temporal, entre d’altres.

Foto de cottonbro de Pexels .

En tot cas, és important tenir en compte els dos aspectes clau que caracteritzen els continguts informatius en format audiovisual:

La imatge. Ens permet descriure els fets de manera visual, mostrant en imatges el que es vol explicar. Quan pensem què volem mostrar, hem de tenir en compte com ho enquadrarem, és a dir, què veurem exactament a la imatge. Aquesta decisió és important en tant que això pot definir la percepció que tenim sobre el tema: a què donem més importància, quins aspectes dels fets destaquem, on conduïm l’atenció de l’espectador, etc.

El so. És tan important com les imatges. La veu del periodista, la música, el so ambiental o, fins i tot, els silencis també són part de la informació que donem. Per aquesta raó, decidir quins tipus de sons s’escolten o quin text llegim i amb quina entonació és fonamental per a l’elaboració del contingut informatiu.

Gèneres periodístics i televisió

Com sabem, el periodisme és la ciència de la informació. Els periodistes es dediquen a recollir, analitzar, sintetitzar, elaborar i publicar informacions per tal que la societat pugui estar al corrent del que passa al món. El seu objectiu, doncs, és informar.

Quan els periodistes elaboren notícies i reportatges han de vetllar per la veracitat i l’objectivitat de les seves informacions.

Els i les periodistes utilitzen fonts fiables o el seu propi testimoni i coneixements per informar la ciutadania sobre els fets d’actualitat.

En el format audiovisual, la imatge i el so són els dos elements que construeixen la informació.

Foto Ron Lach a Pexels

Formats i gèneres

Per informar, els periodistes fan notícies, reportatges, entrevistes  i documentals, entre altres continguts informatius. Com veurem, existeixen gran varietat de productes audiovisuals

Font Vídeo : eduCAC

El noticiari

Noticiari i teleinformatius

El noticiari treballa a partir de l’actualitat i es nodreix d’esdeveniments socials, culturals, artístics, esportius, climatològics, etc. que destaquen per la seva originalitat, pel seu caràcter transcendent, pel fet de ser curiosos o espectaculars.

Foto de Edmond Dantès de Pexels

Característiques

- Els continguts són presentats de forma ordenada i organitzada segons la temàtica.
- Es caracteritza per emprar un llenguatge clar i planer basat en l’objectivitat.

Els teleinformatius són mitjans amb una gran incidència social adreçats a tota mena de receptors. El missatge que transmeten es prepara amb antelació per escrit, es vehicula oralment i té el suport de la imatge i el so.

Foto de Edmond Dantès de Pexels

Característiques

- Les frases han de ser senzilles, directes i simples. És útil llegir el text redactat pensant que l'ha d'escoltar algú concret
- Cal evitar les oracions que són massa llargues i simplificar-les, per evitar circumloquis i anar al gra.
- També cal llegir el text pensant en les imatges que l'acompanyaran i que el receptor també veurà.

Preparar els rètols:
- El rètol és una inscripció o una llegenda sobreimpresa en un lloc preferent i ben visible de la pantalla que apareix en tots els teleinformatius.
- Es fan servir per indicar on han estat filmades les imatges.
- Acostumen a identificar el periodista que surt en càmera amb el seu nom i amb el nom del lloc des d'on parla. També s'acostuma a identificar el càmera que enregistra el moment en el cas dels reporters que no es troben a l'estudi.
- Hi ha uns altres rètols que són més informatius, que van apareixent en pantalla al llarg de l'emissió de la notícia i poden servir per estructurar-la.
- De vegades afegeixen informació extra a allò que expliquen en l'off.

El reportatge audiovisual

Reportatge televisiu

El reportatge televisiu treballa amb l'actualitat i prova d’explicar els fets amb més profunditat per poder interpretar-los i contextualitzar-los. Sol basar-se en la investigació per aclarir dubtes. El llenguatge dels periodistes ha de tendir a ser planer, senzill i comprensible.

Foto de Matheus Bertelli de Pexels

Característiques

El reportatge es caracteritza per:
- La presència de l'autor-creador al lloc dels fets, la investigació dels temes abans i després de l'esdeveniment.
- La recerca de l'equilibri entre els fets objectius i elements subjectius (comentaris personals o recursos creatius).
- La introducció de dades de suport en forma de gràfics, quadres o infografies, així com recursos de suport com fragments d’entrevistes, vídeos.
- La inserció de veus i barreja d'imatges i sons .
- Els continguts són presentats de forma ordenada i organitzada segons la temàtica.

El documental

Documental

Aquest gènere es centra en el treball audiovisual sobre la realitat. És ideal per construir un discurs a partir d'una exploració de camp, un recull de vivències, una labor d'arxiu, etc., que s'estigui duent a terme a través d'un altre projecte concret.

Foto de cottonbro de Pexels

Característiques

- Es caracteritza per anar més enllà de la finalitat d’informar i acostar-se al gènere cinematogràfic, pel seu ús de recursos artístics i la implicació de la subjectivitat del director/a.
- Així, en un documental, el seu creador/a utilitza el relat per donar una visió creativa i sovint personal sobre una realitat concreta. Quan s’elabora un documental, doncs, és important definir quin enfocament volem donar sobre la temàtica per tal de guiar el nostre públic a la reflexió.
- Divulgar, visibilitzar un tema o problemàtica concrets, tractar en profunditat un tema d’actualitat... són alguns dels objectius que persegueixen els documentals. Per això, és també imprescindible el treball de documentació i recerca d’informació i testimonis i/o experts en la matèria.

L'entrevista

L'entrevista televisiva

L'entrevista parteix de la interacció entre dues o més persones a partir de preguntes (de l’entrevistador/s) i respostes (de l’entrevistat). Pot tenir un caràcter informatiu (explicar un fet) o d’opinió (interpretar-lo i valorar-lo).

Hi ha diferents tipus d'entrevista que el periodista seleccionarà d'acord amb l'objectiu, enfocament i tractament que busqui donar-li al tema.  Així doncs, podem trobar entrevistes informatives, de personalitat, de perfil o interpretatives.

Foto de Greta Hoffman en Pexels

Característiques

- Les preguntes han de ser clares, comprensibles i pertinents en relació al tema.
- Les preguntes per a una entrevista, a més, han de generar informació nova, és a dir, que motivin el personatge a exposar fets desconeguts, projectes, esdeveniments o esdeveniments pròxims a realitzar.
- De la mateixa manera, les preguntes han de ser obertes, que condueixin l'entrevistat a respondre amb suficients arguments, explicacions i exemples sobre el tema que s'està parlant i evitar així, les respostes tallants com "si" o "no".
- Les preguntes per a una entrevista han de contribuir a l'aprofundiment i justificació dels temes.
- Cal elaborar preguntes que convidin a la discussió sobre una afirmació i generin, en el mateix sentit, controvèrsia.
- Quan l'entrevista té com a objectiu descobrir la personalitat i vida de l'entrevistat, és important que la seva formulació convidi a la narració d'anècdotes i experiències que enriqueixin el text, l'àudio o el vídeo.

Plans i contraplans:
La planificació a l'hora d'enregistrar una entrevista en pot facilitar el visionat i una major comprensió per part de l'espectador. En aquest sentit pot ser interessant, si la situació ho permet,  emprar alguns recursos per dotar de dinamisme a l'entrevista:

- Utilitzar algun tall de farciment per a emmarcar el lloc i les posicions de cadascun dels protagonistes.
- Emprar dues o més càmeres per enregistrar el moment
- Fer ús del pla i el contraplà a l'hora d'editar:

Quan escollim un pla es crea  sempre un espai oposat o confrontat que pot quedar fora de la visió de l’espectador o convertir-se en el pla següent i per tant rep el nom de contraplà: s’estableix així la dialèctica de la narració audiovisual de pla-contraplà. En aquest sentit és important.

És important partir d'un pla de referència que ens mostra a un objecte o subjecte en funció o referència a un altre. Caldrà ser curós amb els errors de ràcord i procurar una continuïtat pel que fa a les mirades de l'entrevistat i entrevistador, per tal que sigui harmònica i coherent. Aquest recurs permet a l’espectador convertir-se en una espècie de mediador invisible entre els protagonistes.

Foto de Greta Hoffman en Pexels

Fases de producció dels productes audiovisuals:

El treball audiovisual requereix la coordinació dels diferents equips que intervenen en la creació de continguts. Aquesta coordinació és indispensable per a l'assoliment dels objectius que es proposa cadascun dels gèneres audiovisuals.

El treball en equip i la cooperació entre els diferents protagonistes que hi intervenen són necessaris en el procés de producció, que acostuma a dividir-se en tres fases principals:

Preproducció: en la primera fase de projecte i direcció es desenvolupa el principal esforç de planificació i s'ha de diferenciar entre aquells que treballen en relació amb la concepció creativa del programa i aquells que coordinen els mitjans precisos per a la seva realització executiva.

Foto de Pixabay de Pexels

Producció: durant la fase d'enregistrament intervé el màxim número de professionals, fonamentalment l'equip tècnic i artístic, coordinats pels responsables de la direcció, realització i producció que executen i posen en funcionament tot el que s'ha planejat en la fase anterior.

Foto de Kyle Loftus de Pexels

Postproducció: a la fase d'acabat l'equip es redueix al mínim i la feina se centra especialment en el muntatge del qual s'ocupa l'encarregat de muntatge o tècnic de postproducció. Pel que fa al vessant sonor, la responsabilitat de l'execució recau sobre el tècnic de postproducció de so.

Photo by KM L from Pexels

Textos extrets del material Realització de vídeo a l'escola. Jordi Navarro Gavaldà, José Martinez Abadía, Nico Torres Castro, Albert Alfonso Moreno, Enric Masdeu Claraco. Departament d'Ensenyament. Subdirecció General de Tecnologies de la Informació

La preproducció

Què cal tenir en compte abans de gravar?

La fase de preproducció comprèn des del moment en què neix la idea fins que comença la gravació i enregistrament del nostre projecte. En aquesta primera fase caldrà pensar i preparar tot allò que necessitarem durant l’enregistrament (creació d’un guió, elaboració del pla de treball, preparació dels dispositius, selecció de lloc, etc). La feina que realitzem en aquest primer moment ens pot facilitar la feina en les etapes posteriors.

Font imatge Pixabay

Definir els rols i revisar l'equip tècnic

Paral·lelament a la definició del guió tècnic, caldrà anar definint altres aspectes que hauran d'estar molt clars abans de la fase de producció:

- Recursos tècnics: càmeres de gravació, suports de gravació (trípodes), dispositius mòbils, micròfons, il·luminació, targetes de memòria i bateries.
- Recursos artístics: vestuaris, decorats, mobiliari, atrezzo (si s’escau).
- Recursos humans:

Equip de presentadors/periodistes: en el cas de produccions documentals, caldrà definir les persones que s'entrevistaran o gravaran.
Personal tècnic: realitzador, productors, càmeres, tècnics de so, il·luminadors, decoradors, maquilladors, muntadors, etc.

- Localitzacions: cal preveure on es gravarà i les condicions de llum i soroll que hi trobarem. Si la nostra producció es realitza a l’escola en un lloc fix no caldrà dedicar-li massa temps. Si, per contra, volem enregistrar en un altre indret (al carrer, a un museu, etc.) caldrà tenir-ho present en el guió tècnic per tal de recollir i repensar totes les localitzacions de la producció (demanar permisos, calcular-ne els desplaçaments, detectar possibles complicacions o necessitats).
- Disposar del guió tècnic o un guió il·lustrat (que veurem tot seguit) o bé un pla de treball.

Font Vídeo : eduCAC

La producció

Què cal tenir en compte a l'hora de gravar?

La fase de producció es basa en l’enregistrament i gravació de tot allò que s’ha pensat a la preproducció.

Foto de Hannah Nelson de Pexels

Equips tècnics i artístics

En la producció cal dur a a la pràctica totes les idees pensades en la fase de preproducció. En aquesta fase hi intervenen els equips tècnics i artístics i cal tenir present els elements següents:

- Repassar els documents elaborats a la fase de preproducció.

- Preparar el material tècnic: càmeres, bateries, trípodes, il·luminació…
- Preparar l'equip de so (micròfons, difusors dels micros...)

- Analitzar l’espai: observar les condicions d'il·luminació i so.

- Enregistrar correctament les imatges (respectar els plans i les angulacions que s'han preparat).

- Enregistrar les veus en off, que fan referència al so emès per una persona o una font no visible en la pantalla i que es troba fora del camp visual de càmera, que és ocupat per una o diverses imatges. Són, en definitiva, les veus que acompanyaran les imatges que hem seleccionat per acompanyar les nostres produccions.

- Visualitzar ràpidament el material enregistrat i comprovar si cal repetir alguna escena.

- Emmagatzemar correctament tot el material enregistrat i endreçar-lo de manera ordenada.

Font Vídeo : eduCAC

Consells per elaborar un documental breu

La Mostra de Cinema i Convivència de Sant Boi de Llobregat és un projecte educatiu en què joves de Sant Boi fan servir el curtmetratge com a eina de reflexió sobre qüestions socials rellevants. Ho fan a partir dels anomenats InstantDOCS, documentals creatius d'aproximadament un minut que inclouen el testimoni d’alguna persona.

Podeu veure el procés de producció d'un documental breu i un bon grapat de consells que trobareu a l'audiovisual següent.

Font Kineina on Vimeo .

Reviseu l'audiovisual i compartiu les vostres reflexions.

Els plans i els enquadraments

Tal i com vam veure al mòdul 2, la producció audiovisual es basa en la combinació de diferents tipus de plans. Fer una tria correcta i una bona combinació de plans ens ha d'ajudar a assolir els objectius que ens proposem en la nostra producció.

El camp és tot allò que la càmera fa visible en un enquadrament determinat, és a dir, el que veiem en pantalla perquè la càmera ens ho vol mostrar. Per contra anomenem fora camp a tot allò que deixem fora de l'enquadrament (malgrat que d'alguna manera o una altra forma part de l'escena).

Quan enregistrem imatges en moviment també cal seleccionar i triar el pla i l'angulació que utilitzarem. És important que coneguem la tipologia de plans i la càrrega significativa que ens aporten. A mode de recordatori podem dir que:

Els plans llargs i descriptius

Els plans llargs, oberts o generals mostren la disposició de l'escena i ajuden a seguir el moviment. Són plans descriptius ja que ofereixen un major angle de cobertura de l'escena. La seva funció és mostrar una situació en la qual el que és important és l'escena en el seu conjunt i no un detall en particular.

Gran pla general (GPG)

Mostra la visió àmplia de l’entorn: un gran escenari, un gran paisatge o una multitud. És un pla que sovint serveix per situar bàsicament l’espai on s’ha de produir l’acció i després es complementarà amb altres plans més curts.

Pla general (PG)

Mostra els personatges en el seu ambient. S’acostuma a utilitzar per començar una escena o per situar una acció.

Pla conjunt (PC)

Mostra un grup petit de persones o un ambient concret. Mostra l’acció i la situació dels personatges.

Plans mitjos i narratius

A la part central d'aquesta escala de plans, es troben els plans mitjos. Són plans narratius ja que ajuden a establir una relació del personatge amb l’ambient que l’envolta. No ofereixen massa detalls del context però, en canvi, permeten apreciar indicis de l'estat emocional del protagonista per la comunicació no verbal i els codis gestuals.

Pla sencer (PS)

Es concentra en recollir la figura humana. Els límits inferior i superior de l'enquadrament coincideixen amb el cap i els peus d'un o dos personatges.

Pla 3/4 o americà (PA)

Mostra la figura humana del cap fins als genolls. Té com a objectiu destacar la cara i les mans del personatge que protagonitza l’acció.

Pla mitjà (PM)

Presenta la persona tallada per la cintura mostrant la part superior del cos. Serveix per mostrar la reacció del personatge davant una realitat.

Pla mitjà curt (PMC)

Mostra la figura humana des del pit fins al cap (es troba a mig camí entre el pla mig i el primer pla). Accentua el valor narratiu i dramàtic del personatge ja que aprofundeix encara més en la captació expressiva que aporta el pla mig.

Plans curts i dramàtics

Els plans curts són plans expressius perquè destaquen l'expressió del personatge. Centren totalment la seva atenció en el subjecte i són idonis per capturar els sentiments i detalls que passarien desapercebuts utilitzant plans més llargs.

Primer pla (PP)

Presenta el rostre sencer. S’acostuma a utilitzar per captar al màxim les expressions facials; per això s’utilitza en moments en què es vol donar una forta càrrega emocional al que està dient la persona que parla.

Primeríssim primer pla (PPP)

Mostra una part del rostre (normalment del front a la barbeta) o del cos de la persona. Emfatitza encara més l'expressió però oblida totalment el referent espacial.

Pla detall (PD)

Ens mostra una part molt concreta de persones i objectes i es concentra en els detalls. Segons el context, pot tenir un valor descriptiu, narratiu, simbòlic o dramàtic.

Planificar i triar els plans:

Pensar prèviament els plans que enregistrarem, el lloc on es durà a terme la gravació i allà on situarem la càmera és una bona manera d'estalviar temps i recursos.

Enregistrar plans diversos i muntar-los de forma coherent ens ajudarà a captar l'atenció de l'espectador i fer arribar el missatge de forma més dinàmica i entenedora.

'Dóna'm la teva mirada': els tipus de pla from Kineina on Vimeo .

Punts de vista i angulacions

Normalment l’objectiu de la càmera o del dispositiu que emprem per a enregistrar acostuma a situar-se a l’alçada dels ulls de la persona que enregistrem.

De vegades, però, els operadors de càmera mouen els seus dispositius per tal de captar el pal desitjat. Segons el lloc on situem aquest dispositiu podem parlar de tres tipus d’angles de càmera:

- ANGULACIÓ PICADA: s'obté quan la càmera realitza un enquadrament de dalt a baix. L'angle picat afegeix un fort valor expressiu a les imatges ja que, per raons de perspectiva, el personatge o objecte enfocat apareix més petit en relació a l'entorn. Denota inferioritat, debilitat, submissió del personatge.
- ANGULACIÓ NORMAL: la càmera estarà situada aproximadament a l'altura de la mirada de la persona. L'angle normal no afegeix cap valor expressiu especial. És el que s’utilitza amb més freqüència.
- ANGULACIÓ CONTRAPICADA: s'obté quan la càmera realitza un enquadrament de baix a dalt. L'angle contrapicat afegeix un fort valor expressiu a les imatges ja que, per raons de perspectiva, el personatge queda engrandit, de manera que semblarà més gran i poderós.

Els moviments de càmera

Habitualment cal procurar que el dispositiu emprat per enregistrar compti amb un suport que garanteixi la seva estabilitat i en faciliti la seva utilització (trípodes, peus de suport, etc).

És important, també, evitar el pla inclinat (també anomenat angle holandès o aberrant) en els nostres enregistraments perquè generen una sensació d’inestabilitat.

En alguna ocasió, però, pot resultar interessant moure la càmera per afegir dinamisme a la nostra producció, mostra elements que seria impossible mostrar amb un pla fix, fer el seguiment d'un presentador que es mou, etc.

Els moviments de càmera principals són la panoràmica i el tràveling.

La panoràmica

La panoràmica consisteix en la rotació del dispositiu de gravació sobre el seu eix vertical o horitzontal. En aquest cas no hi ha un desplaçament físic de la càmera. Així doncs podem fer panoràmiques horitzontals (d’esquerra a dreta / de dreta a esquerra)  o verticals (ascendent / descendent).

Aquests moviments ens poden ajudar quan volem seguir un personatge que es desplaça, per mostrar i descriure un espai, per mostrar l’alçada o la profunditat d’allò que volem mostrar, etc.

El tràveling

El tràveling consisteix en un desplaçament físic de la càmera. Normalment es realitza a partir de suports mòbils (rails, elements amb rodes o bé a sobre de l’espatlla del càmera). Així podem trobar:

- Tràveling cap endavant: la càmera s’apropa a l’objecte.
- Tràveling de retrocés: la càmera s’allunya de l’objecte.
- Tràveling lateral: es produeix un moviment paral·lel al moviment del personatge o objecte que seguim.
- Tràveling circular: la càmera fa un recorregut de 360 graus al voltant d’un personatge o objecte.

Habitualment cal procurar que el dispositiu emprat per enregistrar compti amb un suport que garanteixi la seva estabilitat i en faciliti la seva utilització (trípodes, peus de suport, etc.).

Vídeo exemple.

La tecnologia ha permès realitzar tot un seguit de moviments de càmera diferents, que poden usar-se de maneres diverses segons allò que volem mostrar.

La càmera en mà o a sobre l'espatlla

Quan parlem de càmera en mà ens referim a aquelles situacions en què l’operador sosté la càmera sense trípode ni cap altre tipus de suport. Aquest moviment és semblant al tràveling però sense la fermesa d’aquest, donant com a resultat un enquadrament sempre en moviment (per petit i lleu que sigui). En ocasions aquesta agitació a l’enquadrament també es pot fer servir en plans sense moviment, per indicar el punt de vista subjectiu d’un personatge.

Si aquesta és la nostra forma d'enregistrar i no comptem amb cap estabilitzador haurem de ser curosos per evitar moviments sobtats o excessius.

En el camp professional l’operador porta la càmera en un arnès i un braç articulat per moure’s lliurement, igual que faria amb la càmera en mà. Es diferencia d’aquest en què l’steadicam (estabilitzador de càmera) porta un sistema d’estabilització per fer que els moviments siguin suaus, malgrat que l’operador es mogui sobre una superfície irregular.

Foto de Victoria Morton de Pexels

La llum i la il·luminació

La llum és un element clau en qualsevol projecte audiovisual. En aquest sentit la fotografia és la tècnica que permet obtenir i guardar de manera permanent imatges sobre una superfície de material sensible a la llum o en dispositius d'emmagatzematge de dades. La paraula fotografia prové del grec i significa "dibuixar amb la llum" (de photós, llum, i graphe, escriptura).

La il·luminació té un valor expressiu i ajuda a ressaltar o suprimir formes i crear un ambient determinat que produeixi sensacions.

Podem distingir dos tipus bàsics d'il·luminació: il·luminació suau i il·luminació dura.

- La llum dura és una il·luminació direccional que serveix per destacar les formes i els contorns de les persones i els objectes. Produeix un fort contrast. S'aconsegueix utilitzant una potent il·luminació principal amb una feble il·luminació de farciment.
- La llum suau és una il·luminació difusa que redueix els contrastos excessius. Es pot aconseguir compensant adequadament la il·luminació principal (interior o exterior) amb reflectors o focus de farciment. És una il·luminació plana, igualada i menys dramàtica que la il·luminació dura, i proporciona una aparença agradable a les persones. Al no tenir tant contrast aquesta il·luminació permet treballar amb més comoditat i menys problemes tècnics.

El contrallum

Les preses interiors exigeixen crear lluminositat i contrast. Per aconseguir s'usen 4 fonts de llum:

- Il·luminació principal.
- Il·luminació de farciment.
- Il·luminació posterior.
- Il·luminació de fons.

Foto de Kyle Loftus de Pexels

Controlar la llum

Sovint es fa difícil controlar la llum i, quan observem el que enregistrem, ens trobem amb situacions on la llum que il·lumina el nostre espai no ens és favorable per motius diversos:
- la llum té una intensitat excessiva
- el to no és agradable a la vista
- la direcció de la llum que disposem ens il·lumina de forma desigual

Els equips tècnics disposen d'alguns accessoris que ajuden a corregir aquestes situacions. Són superfícies de diferents materials que, quan interaccionen amb la llum, la poden transformar al nostre gust:
- Els difusors: filtren la llum
- Els reflectants: reboten la llum

És important trobar espais que gaudeixin d'unes condicions de llum favorables. Si enregistrem a l'exterior cal tenir present que la llum del sol pot ser molt intensa i picada i ens pot generar ombres massa dures i en una direcció estranya.

Evitar les ombres

Sempre que il·luminem un espai amb llum artificial, caldrà acostar-se tan com sigui possible a la realitat de la naturalesa i provar de suavitzar aquestes ombres: amb un altre punt de llum de menor intensitat o bé amb un reflectant que reboti la llum del focus principal cap a la part on queden les ombres.

Evitar el contrallum

Parlem de contrallum quan la font principal de llum està justament darrere el subjecte, que queda completament fosc, tot i que ressalta de manera exagerada la silueta. La tècnica del contrallum pot tenir una finalitat expressiva (dóna més força a la forma que a la figura) però no es massa escaient en projectes de caire periodístic.

Preparació de la llum

Cada espai i moment del dia comptarà amb unes condicions de llum que cal tenir presents. En els casos que sigui possible pot ser molt interessant preparar i assajar diferents esquemes a l'hora d'il·luminar un espai.

La veu i el gest

En l'audiovisual es combinen tres llenguatges: el verbal, el gestual i el visual. Cadascun d'aquests llenguatges aporta informació complementària.

Per això, quan som davant d'una càmera hem de tenir cura de:

- Com parlem, tant si llegim com si ho fem de memòria. Tal com vam veure al mòdul de ràdio, cal modular la veu, tenir el volum correcte, articular bé i expressar-nos de manera clara.
- Quina postura tenim davant la càmera. Hem d'intentar situar-nos en una actitud natural, que no ens resulti forçada, i evitar gestos paràsits, que sovint fem per relaxar la tensió: tenir les mans a la butxaca, tocar-nos la cara o el cabell, jugar amb el bolígraf...
- Com ens movem, és a dir, quins gestos fem amb la cara i amb el cos. Hem d'intentar expressar sinceritat: no fer ganyotes, mirar obertament a la càmera, tenir una expressió seriosa però no en excés (o somriure si el tema ho permet), fer servir les mans per reforçar el que diem o per dirigir la vista a algun element enquadrat... Alguns periodistes professionals fins i tot caminen lentament mentre parlen.

És important tenir en compte aquests aspectes però fer-ho de manera natural. Per això és preferible no imitar ningú, encara que ens agradi molt el seu estil.

Activitats per treballar el gest i la postura

Saquets de sorra
Estirats a terra cap per amunt, observem la nostra respiració i posem uns saquets de sorra (que podem confeccionar nosaltres mateixos amb un tros de tela i sorra de la platja) a les articulacions (turmells, canells...), el pes ens ajuda a prendre consciència i alliberar-les.

Damunt de sorra
Imaginem-nos que estem sobre la sorra de la platja i que el nostre cos juga a fer dibuixos en ella i a enterrar-se. És aconsellable que comencem per moviments petits amb els dits i acabem utilitzant tot el cos.

Relaxació de les espatlles
Asseguts en una cadira, respirem amb normalitat i fem una lleugera pressió en un punt situat quatre dits per sota del melic. Mentrestant, el nostre company fa també una lleugera pressió amb dos dits a les espatlles, a banda i banda, just on comença el naixement del coll.

El diagnòstic
Estès a terra, amb els ulls tancats, recorre mentalment els músculs del teu cos i tracta de sentir els que estiguin contrets. Afluixa’ls. Recorre també la teva columna vertebral i sigues conscient de quina part es recolza més a terra i quin queda aixecada.

Els raïls del tren
Ens movem per l’espai, com aniríem per sobre dels raïls del tren; prenent consciència de la verticalitat i, alhora, del contacte dels peus a terra.

Caminar de quatre potes
Un exercici tan fàcil com aquest ens recorda la correcta posició de l’esquena, alhora que l’allibera de tensions.

El balancí
Estesos a terra, posem l’esquena “en rodó”, abraçant les cames amb els braços per sota dels genolls, i iniciem un balanceig. El primer impuls és cap al cap. Cal trobar el punt mig on el mateix impuls d’anada ens serveix per a la tornada. Aquest exercici, alhora, estimula, en tocar totes les puntes de les vèrtebres, les connexions nervioses a través de la columna i, per tant, relaxa tota la musculatura.

Foto de mentatdgt: de Pexels

El chroma key

El croma: un món de possibilitats

El chroma key és l’efecte especial que consisteix en inserir en un fons virtual una imatge provinent d’una font de vídeo diferent. L’efecte es realitza establint un color (chroma) com a clau (key) que dona entrada a la imatge provinent de l’altra font de vídeo. Habitualment per fer aquest efecte s’utilitza el color blau o verd, de tal manera que en el moment de l'edició es detecta el color de base i es reomple tot el que està en aquest color amb la imatge que volem inserir.

Habitualment s'utilitzen aquests colors perquè no es troben en el cos humà.

Foto de Jose Escribano de Pexels

Aspectes que cal tenir en compte.

Un dels usos televisius del croma més coneguts és l’espai del temps, en el qual el presentador o presentadora real s’enregistra en un fons blau o verd que a la taula de mescles és substituït pels mapes o imatges de previsions. Avui en dia, però, és habitual el seu ús en formats de programes diversos (recreació de decorats virtuals, projecció d'infografies i animacions, etc.)

La tecnologia actual permet fer un ús didàctic de les possiblitats que ens ofereix aquest recurs a partir de programes d'edició i aplicacions diverses. En aquest sentit caldrà tenir presents algunes consideracions:

- Cal vigilar no emprar cap element de vestuari que incorpori els colors del croma per tal d'evitar problemes pel que fa a la visibilitat per part de l'espectador.
- És important evitar les arrugues o imperfeccions en el croma. Si emprem un paret caldrà cercar una paret llisa.
- Cal evitar que el croma sigui brillant per tal d'evitar que reboti la llum i faciliti la correcta superposició d'imatges a la postproducció.

- cal  aconseguir una il·luminació del fons plana i uniforme a tota la superfície del fons (evitant les ombres)
- és convenient emprar una llum difusa que la reparteixi per tot l'espai i no es focalitzi en un únic punt.
- per tal d'aconseguir una il·luminació uniforme pot ser interessant utilitzar com a mínim dues fonts de llum.

És important que la imatge no tingui soroll. Per evitar-ho,  els llums que utilitzem per il·luminar el fons han de ser potents . D'aquesta manera podem fer l'enregistrament amb una ISO baixa i prevenir problemes en la comprensió del senyal.

- Per tal d'evitar ombres al fons cal deixar una separació entre el subjecte i el fons (entre 2 i 3 metres); així evitarem ombres i afavorirem que les il·luminacions no es contaminin i que es generin errors inesperats.
- És important realitzar proves prèvies i procurar que les condicions lumíniques en què treballarem no variïn a l'hora de fer la gravació definitiva.

La postproducció

Què fem amb el que hem enregistrat?

La fase de postproducció és la darrera fase de creació del nostre projecte i consisteix en muntar i editar el material que hem enregistrat.

Foto Ron Lach a Pexels

El moment de l'edició

En aquesta fase final caldrà concentrar els esforços en la selecció, edició i muntatge del material enregistrat en la fase anterior. En aquest sentit caldrà:

- Repassar el guió i el pla de rodatge elaborats a la primera fase.

- Visualitzar el material gravat i fer la selecció de les imatges que emprarem i descartar aquelles que preses que no són adequades.

- Editar els clips finals emprant un programa d’edició de vídeo.

-Retallar les parts que no necessitem.
-Ordenar els clips segons el guió elaborat.
-Decidir i afegir les transicions, per enllaçar els diferents clips.
-Afegir el so (inserir la música + els efectes sonors + les veus en off).
-Afegir títols i crèdits.
- Exportar el vídeo al format i resolució que s'hagi acordat.
- Visualitzar el producte final i fer-ne difusió a través dels canals que s'hagin preparat.

Font Vídeo : eduCAC

Les transicions

Els signes de puntuació

Les transicions són un element clau a l’hora de muntar i editar tot el material enregistrat. Es poden considerar com a signes de puntuació que serveixen per unir els diferents plans.

Photo by Ron Lach from Pexels

Trancisions

Els programes d’edició incorporen una llarga llista de transicions. Cal dir, però, que la dinàmica periodística acostuma a emprar les transicions de forma senzilla i funcional.

Els més comuns són:

- Tall en sec. és un pas directe d'un pla a un altre sense cap recurs visual intermedi; és la fórmula més senzilla i generalitzada de canvi entre plans i equivaldria, en el llenguatge verbal, a la connexió directa de les paraules.

- Fosa cap a negre: la imatge es va dissolent fins que la pantalla arriba al negre total. S’usa a mode de tancament, de finalització d'un període de temps.
- Obertura des de negre: des d’una pantalla absolutament fosca es passa de forma progressiva a la imatge cada vegada més lluminosa, fins a arribar a la normalitat. S’usa a l’inici d'una seqüència.
- Encadenament: mentre una imatge es va difuminant lentament, la nova va apareixent de forma progressiva i se superposen ambdues en un moment determinat. És un sistema de puntuació més suau. Es pot emprar, per exemple, per indicar el pas de temps.
- Cortineta: una imatge apareix i desplaça una altra imatge de la pantalla. Sovint genera sensació de simultaneïtat.
- Desenfoc: la imatge en pantalla es desenfoca progressivament i és substituïda per una nova imatge desenfocada que es va corregint fins a esdevenir totalment nítida.

Font Vídeo :

Els errors de ràcord o continuïtat

Els perills del muntatge. El ràcord i la continuïtat de plans.

Anomenem ràcord o continuïtat al manteniment de la coherència entre diferents escenes o plans consecutius, tant en relació amb la situació dels personatges i el desenvolupament de l'acció, com pel que fa referència a l'adequació del so, la il·luminació, el vestuari, l'atrezzo, etc.
Photo by Andrea Piacquadio from Pexels

Quan editem un projecte acostumem a retallar o barrejar diferents talls que han estat enregistrats a l'etapa de producció. L'edició serveix també per conferir ràcord o continuïtat als plans (o bé detectar-ne els possibles errors).

Durant la gravació cal tenir molt present dos factor importants com són l'espai i el temps. Sovint, quan elaborem els nostres projectes, enregistrem les imatges en diferents moments i llocs. Caldrà estar atents a la relació harmònica per tal d'evitar errors de ràcord.

Així doncs, el ràcord fa referència a la fluïdesa o la coordinació entre els diferents plans que constitueixen una seqüència, amb la intenció de no trencar en el receptor la sensació de continuïtat.

En el nostre projecte hi ha d'haver ràcord a tots els nivells. Es poden produir error de diversa tipologia. Els errors de ràcord més comuns acostumen a estar relacionats amb:

- Errors en la col·locació de càmera (la càmera ha canviat de lloc i els plans successius mostren plans diferents). Uns dels errors comuns és l'anomenat salt d'eix.
- Errors d'il·luminació o cromatisme (les condicions lumíniques varien durant la gravació; això pot generar dos plans successius amb una il·luminació diferent i unes tonalitats que no fomentin la sensació de continuïtat)
- Errors pel que fa al vestuari o la disposició dels elements de l'escenari o localització (el vestuari del presentador o algun dels elements del lloc on enregistrem ha estat modificat entre presa i presa).

El salt d'eix

En la creació de pel·lícules, la regla dels 180 graus és una pauta bàsica sobre la relació espacial en pantalla entre un personatge i un altre personatge o un objecte dins d'una escena. Mantenint la càmera en un costat d'un eix imaginari entre dos personatges, el primer personatge sempre es troba a la dreta del segon personatge. Si es mou la càmera sobre l'eix es diu saltar la línia o creuar la línia

La regla dels 180 graus permet al públic connectar-se visualment amb moviments invisibles que succeeixen al voltant i darrere del tema immediat i és especialment important en certs casos, per exemple, en la narració de les escenes d'una batalla.

Font Wikipedia

El ritme

El ritme d’un projecte audiovisual es basa en una bona selecció de plans i una bona tria i combinació d'efectes. El ritme que aconseguim conferir al projecte determinarà la resposta de l’espectador quan visualitzi el projecte. Per això cal tenir molt clar:

- quina és la intenció i l’objectiu del projecte
- a quin públic va dirigit

Photo by Christina Morillo from Pexels

Ritme dinàmic

El ritme dinàmic s'aconsegueix mitjançant la utilització de molts plans curts (PP, PM, PMC) i de curta durada. El canvi ràpid de plans afegeix sensació de ritme. Cal tenir present, però, que l'ús de plans massa curts pot dificultar l'assimilació de la informació per part dels receptors. Quan un audiovisual té un ritme dinàmic transmet a l'espectador una sensació de moviment i acció.

Ritme suau

El ritme suau s'aconsegueix utilitzant plans llargs i poc nombrosos. Quan enregistrem plans generals cal donar més temps a l'espectador per tal que el llegeixi i n’extregui la informació. Cal tenir present que l'ús de plans massa llargs pot crear un ritme excessivament lent i pot fer perdre l'interès dels espectadors. Quan un audiovisual té un ritme suau transmet a l'espectador una sensació de tranquil·litat.

La veu, la música i els efectes sonors

La veu i la música té un paper important en la creació dels ambients i ha de connectar amb la informació de fons que es vol comunicar. Per això la música i els efectes sonors no han de ser simples complements d'un material audiovisual sinó que cal pensar-los i considerar-los com a elements importants del material i amb una funció específica.

La música té un paper important en la creació dels ambients i ha de connectar amb la informació de fons que es vol comunicar. Per això la música i els efectes sonors no han de ser simples complements d'un material audiovisual sinó que cal pensar-los i considerar-los com a elements importants del material i amb una funció específica.

Foto de cottonbro de Pexels

- La veu en off és un recurs narratiu en què escoltem la veu d’algú sense que aparegui en pantalla. Haurem d’introduir-la de manera que es compenetri amb les imatges que hem escollit.
- La música és un element clau d’un projecte audiovisual ja que ens serveix per transmetre i remarcar sensacions i emocions, tot reforçant el missatge que volem transmetre. Per aquesta raó, els formats que destaquen per la seva objectivitat, com pot ser una notícia, no utilitzen aquest element. Però en gèneres com el reportatge i, sobretot, el documental, la música pot ser molt útil per determinar l’estil del nostre vídeo i ens pot servir per generar o ressaltar les sensacions que cerquem, marcar moments importants de la nostra història o, fins i tot, ajudar-nos a fer de transició cap a una altra part de l’audiovisual.
- Els efectes de so són tots aquells sons que no podem captar durant el rodatge i que afegim durant la fase de postproducció. En els bancs de so gratuïts que hi ha a la xarxa podem trobar sons de tots tipus que ens poden ajudar a recrear algun so que no tenim i que necessitem.

Títols, crèdits i autoria

Sovint les imatges van acompanyades de text (verbal o escrit) i gràfics sobreimpresos. Les seves funcions poden ser diverses segons la intencionalitat del creador de les imatges:

- Completar el significat de les imatges i ajudar la seva interpretació.
- Ampliar la informació que mostren les imatges.
- Aportar informació sobre el responsable que signa una notícia i des de quin lloc (nom del presentador, nom de l’operador de càmera)

Foto de cottonbro de Pexels

Els crèdits, tal i com s’exposa al llibre d’estil de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, formen part integral del programa al qual pertanyen i cal tractar-los amb la mateixa exigència que la resta de recursos gràfics i el contingut de l’espai.

Els crèdits d’un programa tenen la funció d’identificar les persones o organismes que han participat de forma directa en la seva elaboració. Cal treballar per una presència dels crèdits ajustada a la realitat de la producció, àgil i d’una durada mesurada.

Els crèdits poden aparèixer a l’inici, al final o distribuïts entre l’inici i el final d’un espai, i tant aquest emplaçament com la forma i el moviment que adopten els decideix el responsable de la imatge del programa.

Els crèdits inclouen les persones esponsables de la direcció, la realització i la producció i habitualment es llisten en l’ordre exposat, seguits de la resta de persones que han contribuït a l’elaboració del programa, agrupades per àmbits de participació.

Els agraïments, tret de casos excepcionals, se situen darrere de la relació de professionals del mitjà que han intervingut en l’elaboració del programa.

Els secrets del muntatge i els trucs visuals

En aquest audiovisual podeu conèixer els secrets del muntatge: l'ús del croma, el punt nodal, profunditat de camp, ordre de muntatge, retoc fotogràfic i altres recursos del llenguatge audiovisual explicats de manera entenedora.

Font: TV3 a la Carta