Title: Continguts Mòdul 3
Course: Canal de Reporters per a secundària > Section: Mòdul 3

Què treballarem en aquest mòdul

Ràdio.h5p
Comenteu les vostres impressions sobre els continguts. Què en penseu? Què en sabeu? Per què creieu que poden ser interessants?

Introducció: la ràdio avui

La ràdio d’avui és una ràdio de tercera generació: s’ha fet un salt dels sistemes analògics a la tecnologia digital , tant pels processos de producció com els de difusió. La ràdio a Internet és ja una realitat que camina simultàniament a la tradicional ràdio per ones hertzianes.

Per entendre aquesta nova ràdio resulta interessant fer una mirada enrere i copsar la capacitat d’evolució del mitjà quan s’ha anat adaptant als diferents moments econòmics, socials i polítics que li ha tocat de viure, però sobretot quan s’ha enfrontat als reptes imposats per les transformacions tecnològiques i comunicatives.

Foto de cottonbro de Pexels .

Els historiadors de la ràdio ens parlen d’unes primeres emissions radiofòniques preocupades per la difusió d’actes culturals que tenien lloc en teatres, sales de concerts, etc. És a dir, la ràdio feia el paper d’altaveu, de retransmissora, de difusora d’activitats pensades al marge del mateix mitjà. Només quan aquest invent comenci a tenir èxit començaran a idear-se noves formes d’omplir el temps d’emissió i apareixeran els primers programes tal com els entenem avui en dia. Així doncs la demanda i la necessitat productiva seran les que generaran en el mitjà la cerca de formes expressives i productes propis, el que acabarà per transformar un model basat en la difusió en un model veritablement comunicatiu.

Segons els historiadors, cal també assenyalar algunes innovacions tecnològiques com a elements que van revolucionar la radiodifusió mundial. En concret parlem de l’estereofonia i l’emissió en FM, per una banda, i dels transistors, per altra. La primera d’aquestes innovacions –l’estereofonia i l’emissió en FM- va suposar una renovació programàtica profunda, amb el sorgiment i la consolidació d’una oferta musical especialitzada i de major qualitat sonora, que es tradueix en els primers programes de llistes d’èxits, que s’orientaran després cap a la radiofórmula. La segona de les innovacions tecnològiques, el transistor, va conduir-nos cap a una renovació en les formes de consum radiofònic per part de l’audiència, que es veia alliberada de la servitud a grans aparells receptors i, amb les bateries, de la xarxa elèctrica. La ràdio va poder començar a escoltar-se des de qualsevol lloc, inclòs el cotxe.

En aquest ràpid i breu repàs de les adaptacions i transformacions del mitjà radiofònic, no podem deixar d’assenyalar la dura competència que suposà l’aparició de la televisió i que posa de manifest la capacitat renovadora i innovadora de la ràdio. El mitjà va fer i fa un esforç continuat per tal de trobar i consolidar un espai propi en l’ecosistema comunicatiu, gràcies a la capacitat d’elaboració d’una informació de qualitat, continua i immediata, junt amb una oferta variada d’entreteniment (música, esports, conversa, etc.).

El panorama que se’ns obre avui, amb la integració dels conceptes ràdio-digital-Internet, és el nou repte de la radiodifusió del futur. I només cal avançar algunes de les transformacions de les quals ja en som testimonis: en una època de globalització mediàtica, es consolida la presència de la ràdio local, o millor, de la ràdio de proximitat. Aquest nou terme adjectiva molt millor aquesta nova ràdio caracteritzada pels seus continguts d’àmbit territorial pròxim, però no pel seu abast de difusió, que amb Internet ha deixat enrere el localisme.

La notícia i el noticiari

La notícia és el gènere informatiu per excel·lència, que presenta els fets i les circumstàncies que envolten un esdeveniment que mereix arribar al públic. La seva estructura narrativa ha de ser simple, clara i eficaç i, en el cas de la ràdio, ha d’assolir els objectius d’immediatesa, fiabilitat i comprensibilitat.

La notícia radiofònica pot recollir declaracions d’algun protagonista vinculat al fet noticiable, en aquest cas es parla de notícia amb tall de veu. Des del punt de vista del llenguatge radiofònic i els seus sistemes expressius, la notícia només usa la paraula. Caldrà, per tant, estar atents tant als continguts com a la forma expressiva.

Estructura de la notícia radiofònica:

- L'entrada: on es proporcionen les dades clau del succés informatiu. Normalment a l’entrada de la notícia s’hi explica què ha passat, qui n’és el protagonista, on ha passat i quan.
- El cos: desenvolupament de les dades presentades a l’entrada i incorporació de noves informacions (com i per què). Cal treballar de forma molt equilibrada la redundància de les dades bàsiques i l’aportació de les dades noves
- El tancament: és el resum final on es redunden les dades bàsiques de la informació per tal de fixar en l’oient el fet explicat

Foto de George Milton de Pexels

La nostra prioritat serà la proximitat i l’actualitat (cal tenir ben clar quin esdeveniment volem explicar)

Caldrà estar ben atents a les nostres fonts (d’on traiem la informació). En aquest sentit és important tenir diferents punts de vista a l’hora d’elaborar la informació. El contrast entre dues o més fonts d’informació enriqueix la notícia.

El reportatge

El reportatge és un gènere que té com a objectiu la narració dels fets informatius tot aproximant-s’hi amb una major exhaustivitat i profunditat i usant un nombre ampli i divers de fonts d’informació. El reportatge, a més, és un gènere que gaudeix de gran llibertat expositiva tant pel que fa a estructura narrativa com a usos descriptius i expressius de les formes sonores radiofòniques.

No hi ha una estructura típica de reportatge. Aquesta dependrà del tema tractat, de la durada, de la forma de producció, de la creativitat del reporter, etc. Sí cal incidir, però, en el valor documental dels sons de la realitat en el reportatge radiofònic. A diferència de la notícia, que només usa la paraula, el reportatge recull tots els sons que li proporciona la realitat.

Elements que incorpora el reportatge:

- Així el reportatge incorporarà les paraules de testimonis o protagonistes (que hauran de prevaldre sobre la paraula del reporter)
- sons ambientals o altres efectes sonors que permetin a l’oient d’aproximar-se a la realitat narrada
- música usada de forma naturalista o per incrementar la capacitat expressiva del producte; el silenci quan aquest tingui un significat; etc.

Foto de Karolina Grabowska de Pexels

La crònica

La crònica també presenta fets, tal i com ho fan la notícia i el reportatge. Però es distingeix d’aquest gèneres amb el fet que la crònica també hi incorpora la valoració, el punt de vista, la interpretació, l’enfoc, que en pot fer el reporter que es troba desplaçat al lloc on s’han produït els esdeveniments noticiables.

Dues notícies podrien ser iguals o molt semblants encara que haguessin estat elaborades per informadors diferents. En canvi dues cròniques mai serà idèntiques perquè a cadascuna hi trobarem la visió i l’anàlisi del cronista que l’elabora.

Tipus de cròniques:

De cròniques n’hi poden haver de molts tipus, existeixen les cròniques d’informació general, de corresponsals fixes o d’enviats especials, i cròniques d’informació especialitzada, com les esportives, de música, política, etc.

Foto de Greta Hoffman en Pexels

La crònica i la improvització

El gènere crònica a la ràdio pot tenir com a especificitat la seva “urgència”, és a dir, que no s’hagi pogut escriure un text per ser llegit i calgui anar-lo construint mentre es parla.

O que es busqui la naturalitat per poder narrar els fets en primera persona. En ambdós casos caldrà fer el que se’n diu improvisar. La improvisació no voldrà dir, però, que no s’hagi preparat o pensat què es voldrà dir o com. Es pot afirmar com a criteri de treball que la millor improvisació és sempre la menys improvisada, és a dir, que aquelles situacions que produeixen a l’espectador o oient una sensació de gran naturalitat i espontaneïtat han estat acuradament previstes, preparades i, fins i tot, assajades.

L'entrevista

L’entrevista a la ràdio és una conversa entre el comunicador i una persona de rellevància ja sigui pels seus coneixements, per haver estat testimoni d’uns fets, per les seves opinions, o per la seva pròpia personalitat o biografia.

Intencionalitat de l'entrevista:

L’objectiu de l’entrevista serà la d’explicar, interpretar, entendre la realitat per tal que l’oient se’n pugui fer una idea més àmplia i precisa d’allò sobre el que s’està conversant. En relació a l’objectiu final de l’entrevista n’hi ha de diversos tipus.
Foto de George Milton de Pexels

Tipus d'entrevista:

En relació a l’objectiu final de l’entrevista n’hi ha de diversos tipus. Les més habituals són:

- Les entrevistes informatives, aquelles que es fan per tal de conèixer amb més profunditat un tema;
- Les entrevistes d’opinió, per tal de conèixer el punt de vista d’un expert o d’una persona rellevant
- Les entrevistes de caràcter, que busquen conèixer en profunditat un personatge de rellevància.

Passos per a elaborar una bona entrevista

L’entrevista requereix una bona preparació. Seguir els passos  de forma ordenada i amb previsió pot afavorir l'assoliment dels nostres objectius

Definir bé l'objectiu:

La persona que entrevista ha de tenir clar l'objectiu. Aquest objectiu es basa en dues preguntes:

- Què volem saber de l’entrevistat?
- Què pretenem comunicar a l’audiència?

A partir d'aquí cal tenir  present la  durada de  l’entrevista i el moment en què es farà.  És aconsellable que l’objectiu quedi definit a la introducció de l’entrevista.

Foto de cottonbro de Pexels

Documentar-se:

L’èxit d’una entrevista depèn del coneixement previ que tingui l’entrevistador, tant del tema sobre el que es parlarà com de la persona.

Cal tenir en compte la personalitat de l’entrevistat, les seves habilitats a l’hora de parlar, el seu tipus de llenguatge, la seva personalitat...
La documentació sobre el tema a tractar ens aportarà coneixement a nosaltres, no quedarà reflectit a l'entrevista. Potser en converses prèvies amb l’entrevistat també podem saber dades que podem integrar al nostre coneixement.
Necessitem informació i dades, i també material audiovisual d’interès per a la realització i que puguem integrar a l’entrevista per tal que aquesta sigui més rica (preguntes enregistrades, talls sonors d'altres persones, elments sonors que es vulguin escoltar durant l'entrevista).

Tenir una trobada prèvia amb l'entrevistat:

Cal trobar-se amb l’entrevistat amb una certa antelació i presentar-se amb un cert marge de temps per tal que a l’hora de l’entrevista no ens trobem davant de "dos desconeguts" parlant entre ells. També s’obté coneixement sobre la persona i se li poden fer recomanacions de cara a l’entrevista.

Preparació i guió flexible

És recomanable planejar bé l'entrevista. Cal saber quines preguntes cal abordar amb més cura, com abordar-les, quines són menys necessàries, l’ordre de les preguntes, quines són essencials...

Aquest esquema, però, pot ser un esquema flexible i alterable, que ens permeti adaptar-nos als canvis possibles escoltant les respostes de l'entrevistat. Hem d’aconseguir que les preguntes tinguin una lògica sense saltar d’un tema a l’altre.

L’entrevista té tres parts:

1. Principi: per captar l’atenció de l’audiència, però també de l’entrevistat
2. Desenvolupament: on l’entrevistador crea l’argument de l’entrevista segons un determinat ordre.
3. Final: fer una bona conclusió del relat

Desenvolupament de l'entrevista:

Sempre cal donar prioritat als aspectes periodístics o prioritzar fórmules comunicatives que facin el discurs més entenedor. Per acabar cal fer un tancament que segueixi la lògica acordada, fent un resum dels punts més importants o tancar de forma educada, per exemple.

- L’audiència vol escoltar l’entrevistat, no l’entrevistador.
- Formular preguntes de manera que provoquin respostes detallades.
- Intentar no fer servir la mateixa fórmula a l’hora de fer totes les preguntes, per tal que aquesta no sembli pesada.
- Evitar tòpics o frases fetes.
- Fer preguntes breus.
- No donar la resposta a la pregunta.
- No agrupar o formular diverses preguntes en una.
- Generar una estratègia que reparteixi de forma equitativa les preguntes amb més interès.
- Respectar les pauses i els silencis del personatge.

La producció radiofònica i la diversitat de programes

La programació radiofònica s’estén al llarg de les hores d’emissió per tal d’informar, entretenir, divertir, persuadir, l’oient, i ho fa amb programes de tot tipus, des d’informatius, a magazines, passant per concursos, repartits estratègicament per totes les franges horàries.

Quan es parla de programes radiofònics s’ha de pensar en unitats que esdevenen maneres de presentar i organitzar continguts, que tenen sempre una identitat pròpia que els fa reconeixibles als oients i es diferencien els uns dels altres en tant que es consideren també unitats productives, és a dir, estan elaborats per equips de professionals diferents. En parlar de tipus possibles de programes es fa referència a gèneres programàtics o de formats. El format seria una mena de codi de com cal fer certs tipus de productes.

Foto de CoWomen de Pexels

Podeu consultar la proposta de Gèneres programàtics o formats que Josep M. Martí a Modelos de programación radiofónica des d'aquest enllaç.

També es parla de gèneres, però en aquest cas, gèneres informatius radiofònics, per referir-se a les formes narratives concretes i els tractaments expressius usats pel periodista radiofònic per presentar la informació a l’oient. Els gèneres periodístics radiofònics, tot i que flexibles, esdevenen un referent de com cal estructurar i presentar la informació segons els objectius comunicatius. Normalment aquests gèneres informatius formen part de l’estructura més àmplia del programa.

Foto de Jan Dubanek de Pexels

Podeu consultar una tipologia més completa dels géneres informatius radiofònics des d'aquest enllaç.

Textos extrets de Gèneres i formats radiofònics

La preproducció

Què cal tenir en compte abans de posar-se davant el micròfon?

Parlar de ràdio no és pensar en un mitjà de comunicació que té unes característiques tecnològiques específiques (micròfons, amplificadors, etc.) que el fan diferent de la televisió o els diaris. Parlar de ràdio no és només pensar en uns programes amb uns professionals que ens parlen i ens expliquen coses o que ens deixen sentir la música de moda. Parlar de ràdio no és tampoc pensar que l’audiència el que fa és escoltar i prou. Parlar de ràdio és tot això i molt més.

Foto de Wallace Chuck de Pexels

Què cal haver preparat?

Per entendre què és la ràdio ens cal entendre quins són els seus principis constituents:

- la ràdio la fan un equip de professionals que creen, dissenyen i produeixen els missatges. Cal tenir present, per tant, la intencionalitat comunicativa de l’emissor.
- la ràdio fa servir una tecnologia específica que li permet la captura, el tractament i l’emissió de so. Aquesta tecnologia radiofònica esdevé una mediació que determinarà la distinció entre el que consideraríem so natural (per exemple, algú que ens parla personalment) i so radiofònic.
- El so radiofònic s’organitza pel que es coneixen com a formes sonores i no sonores, és a dir, per l’expressió oral o paraula, la música, els efectes sonors i el silenci. Aquestes formes sonores i no sonores es creen i distribueixen segons un repertori sistematitzat de recursos expressius i narratius.
- la ràdio s’adreça als receptors, que perceben i interpreten els missatges atenent a les seves peculiaritats perceptives i la seva experiència socio-cultural.

Els sistemes expressius del llenguatge radiofònic

L'essència del so radiofònic són les formes sonores i no sonores complexes que el constitueixen i el repertori dels recursos expressius i narratius que les organitzen i que coneixem com a muntatge radiofònic. D’aquest conjunt, de les formes sonores i no sonores i del repertori de recursos en diem llenguatge radiofònic.

Qualsevol fragment de qualsevol producte radiofònic contindrà algun o alguns d’aquests sistemes expressius: podem sentir veus, veus amb música, veus i sorolls, música i silencis, o veus, música, efectes sonors i silenci, etc.

És important tenir en compte que aquests sistemes expressius són en realitat llenguatges autònoms amb el seu propi repertori de codis. Pensem en la parla o la música, per posar un exemple, que tenen una significació expressiva i cultural autònoma, és a dir, que tenen sentit i existeixen fora dels llenguatges audiovisuals. No obstant, en passar a formar part en aquest cas del llenguatge radiofònic, perden part de la seva autonomia significativa per tal de prendre els nous usos comunicatius i expressius que els dóna el context radiofònic.

 Font Vídeo : eduCAC

El guió radiofònic

Què implica crear un guió

En parlar de guió es pot entendre que es parla del complex procés d’idear i crear l’estructura narrativa d’un producte radiofònic.

El guió és l'eina que ha de permetre traslladar a un paper i de forma codificada i escrita tot allò que després serà so. Es pot dir que de models de guió n’hi ha tants com tipus de programes, emissores i fins i tot persones. Cadascú o cada equip de treball pot arribar a establir una codificació escrita del producte sonor que li resulti útil i suficient.

Aspectes a tenir en compte:

No es tracta només d’escriure-hi allò que es vol dir, ni tant sols allò que es vol que soni, caldrà indicar-hi també com es voldrà que tots els sistemes sonors emprats es relacionin entre ells (muntatge – figures de muntatge), i sobretot ser capaços de traslladar la doble dimensió temporal del text sonor, és a dir, la superposició i la juxtaposició de les substàncies sonores.

En aquest sentit, cal relacionar la lectura vertical del guió amb la successió temporal dels elements sonors (és a dir, el que està primer sona primer, el que està sota sona després i el que està més a sota sonarà més tard) i la lectura horitzontal del guió es relacionarà amb la simultaneïtat del text sonor (és a dir, el que s'indica en una mateixa línia horitzontal sonarà al mateix temps).

Guions i finalitat:

Altres aspectes als quals caldrà atendre en construir el guió serà pensar en quin ús tindrà. Així es parla de guions literaris quan només s'hi vol fer constar el text a llegir pels locutors (per exemple, el text d’una notícia) o guions tècnic-literaris quan es vol combinar el que ha de dir el locutor i les instruccions pròpies de la part de muntatge (per exemple, el guió d’una falca de publicitat on es fa un muntatge músic - verbal i s’hi incorporen alguns efectes sonors).

Font imatge Pixabay

Llengua i ràdio

La ràdio i l'expressió oral

La ràdio es configura com un instrument magnífic per treballar l'expressió escrita i l'oralitat. Així, per exemple, l’expressió oral implica la capacitat de construcció d’un text o discurs clar, correcte i coherent, i també la facultat de verbalitzar, de llegir, aquest discurs amb correcció i precisió, de forma atractiva i suggerent.

Conèixer l’ús i les característiques dels elements fonamentals ens permetrà aconseguir els nostres objectius de forma satisfactòria.

Foto de Karolina Grabowska de Pexels

Enregistrar un tall de veu

Posar-se davant d'un micròfon per enregistrar un tall de veu o una notícia pot resultar un bon exercici de concentració. Cal tenir en compte la veu, la modulació, la dicció, el soroll ambient, l'espai on enregistrem, etc.

Enregistrar-nos i escoltar la nostra gravació ens pot ajudar a trobar aspectes a polir i a compartir amb els altres els nostres punts forts o possibles millores que podem aportar.

audio-recorder-827.h5p

La producció

Enregistrem

La fase de producció significa la materialització de les idees plantejades a la fase de preproducció.  En aquesta fase es durà a terme la gravació i l'enregistrament sonor.

Foto de Tommy Lopez a Pexels

Equip tècnic i artístic

És en aquesta etapa que es posen en marxa els recursos tècnics i humans per tal de donar forma al projecte. Aquest poden variar en funció del tipus de programa, el públic al qual va dirigit, el tipus de retransmissió, etc.

- Cal tenir molt present els elements tècnics dels quals disposem i l'espai que reservem a la gravació i enregistrament del programa. És fonamental comptar amb un espai tancat, aïllat de tot soroll, disposar d'un o més micròfons, dispositius per a poder mesclar i editar el so.

L'estudi de ràdio

Els estudis de ràdio permeten un treball sistemàtic i

Font Vídeo : Universitat Politècnica de València UPV

Els textos radiofònics

Tot i que en l’apartat dedicat als gèneres i formats radiofònics ens endinsem en les pautes bàsiques per a l’elaboració i redacció de tot tipus de relats, és imprescindible que en primer lloc es treballin aspectes genèrics de l’escriptura per a la ràdio. I també és necessari que, abans de donar instruccions de com redactar per a la ràdio, entenguem com influeixen dues qüestions que hem mencionat en parlar dels principis constituents del mitjà radiofònic: la mediació tecnològica i les peculiaritats perceptives dels oients.

Hem de tenir molt present que els oients radiofònics fem un exercici perceptiu diferent quan escoltem la ràdio que quan llegim un diari o mirem la televisió. Quan a la ràdio escoltem una notícia no tenim el text davant per llegir-lo o rellegir-lo si no l’hem entès. És per aquest motiu que el procés de percepció i comprensió sonora ha de ser immediat, simultani o quasi - simultani a l’audició –pensem en una audició tradicional de la ràdio, no en l’audició de material enregistrat que podria tornar a ser escoltat -.

Per tant els textos radiofònics hauran de facilitar aquesta descodificació i per això esdevenen característiques essencials: que siguin textos de fàcil comprensió, que siguin clars, que ajudin a recordar els elements més importants i, en general, que facilitin una bona retenció global.

També caldrà tenir present que la ràdio la sentim però no veiem qui genera el so, la font sonora. Si bé aquesta peculiaritat radiofònica és la clau que ens obre el món de la imaginació, també és un handicap pel que fa a l’atenció de l’oient, que normalment és una atenció parcial, compartida amb d’altres activitats com conduir, menjar, cuinar, etc. Així doncs, caldrà que els textos radiofònics siguin interessants per tal de captar l’atenció de l’oient, però i sobretot, que siguin capaços de mantenir-la, de generar-li interès per seguir escoltant.

Com han de ser els textos radiofònics

- CLARS: és a dir, de senzillesa expositiva, que no vol dir simples.
- REDUNDANTS: els textos hauran de redundar en el més important, per tal d’evitar esforços de memorització, i que es pugui comprendre el significat global del missatge. No obstant, no s’ha de confondre la redundància amb la repetició exagerada.
- ADAPTATS ALS OBJECTIUS COMUNICATIUS: és important que en la preparació dels textos radiofònics es tingui clar a priori quin són els objectius comunicatius, és a dir, a quin tipus de públic s’adrecen per tal d’adaptar-ne continguts i maneres expressives, i quina funció bàsica ha de tenir el text, és a dir, quina és la intencionalitat comunicativa de l’emissor, perquè no és el mateix, per exemple, la voluntat d’informar que la d’entretenir.

Llengua

- Cal afavorir el predomini de l’ordre gramatical lògic (subjecte – verb – predicat) sempre que sigui possible. Aquesta és l’estructura més habitual en la parla i, per tant, facilita la comprensió de l’oient.
- Cal evitar d’inserir frases subordinades entre el subjecte i el verb. Aquesta tècnica és habitual quan es volen afegir dades relacionades, però dificulta la comprensió i retenció de la informació, perquè distancia el subjecte de l’acció o verb. És més recomanable utilitzar la coordinació.
- És important no elidir el subjecte i no substituir-lo per un pronom. La repetició afavoreix la comprensibilitat i la redundància.
- Pel que fa al verb, procurarem usar-lo en veu activa i triarem sempre el que descrigui més clarament l’acció. Evitarem perífrasis verbals.
- Evitarem la construcció de frases excessivament llargues. Normalment les frases llargues solen contenir molta informació difícil de recordar. És recomanable de guiar-se per la recomanació 1 frase = 1 idea.
- Altres recomanacions són: arrodonir i simplificar les xifres, quan aquestes no tinguin una gran rellevància. Utilitzar comparacions com a recurs per a expressar idees complexes. Fer servir un llenguatge descriptiu.

La postproducció i el muntatge radiofònic

Què fem amb el que hem enregistrat?

El muntatge radiofònic és l’operació que permet combinar, integrar i organitzar les diverses formes sonores pròpies del llenguatge radiofònic amb l’objectiu d’obtenir un discurs sonor que resulti coherent, atractiu, clar i entenedor pel receptor. El valor del muntatge rau en la nova significació que prenen els diferents elements en ser combinats.

Photo by Pixabay from Pexels

El muntatge radiofònic

El muntatge radiofònic es pot abordar des de dues perspectives. Una perspectiva eminentment tècnica, que determina les possibilitats expressives del llenguatge a partir de la manipulació tecnològica de les substàncies sonores; i una perspectiva expressiva, que si bé està òbviament lligada a les possibilitats tecnològiques, introdueix aspectes de comprensió i decoficació del missatge sonor per part del receptor.

Muntatge i efectes sonors

Des del punt de vista tècnic-expressiu existeixen un nombre finit de operacions de combinació de sons. Es tracta d’unes fórmules codificades d’organització dels elements sonors que es coneixen com a figures de muntatge.

Aquestes figures treballen a partir de la combinació de tres importants variables: la intensitat del so (pla sonor), la seva durada en el temps i la superposició o no dels mateixos:

Foto de Magda Ehlers a Pexels

Efectes

Els programes d’edició de so incorporen un seguit d'efectes que podem emprar per a assolir els nostres objectius:

- Fade-In (F-In): es diu així per referir-se a l’aparició gradual d’un so (o de diversos sons superposats). El so s’inicia en un punt d’absència perceptiva (no es sent) fins a situar-se en una intensitat de Primer Pla.
- Fade-Out (F-Out): just a l’inrevés del F-IN, és a dir, un so que està sonant en PP desapareix gradualment fins a deixar de ser percebut.
- Resolt (RS): també indica una desaparició de so, però en aquest cas no és gradual sinó sobtada, de cop. S'estan sentint un o diversos sons i, en fer RS, deixen de sentir-se.
- Fos-Encadenat (F/E): figura que implica la desaparició d’un so i l’aparició d’un altre de forma simultània. Mentre un so desapareix en F-Out s’inicia un altre en F-in. Perceptivament es noten uns moments de barreja entre ambdós sons.
- Encadenat (E): desaparició en RS d’un so i aparició, encadenada, d’un altre so a la mateixa intensitat que estava sonant el so desaparegut.

En referir-se a les possibilitats expressives i creatives del muntatge radiofònic val la pena dedicar certa atenció a la combinació dels dos sistemes expressius amb major força estètica i significativa a la ràdio, com són la paraula i la música.

- Raccord o ràcord: fa referència a l’enllaç i continuïtat entre dos o més elements constitutius del missatge, en aquest cas, radiofònic. Aquest ràcord o continuïtat es relaciona tant amb els aspectes tècnics (ràcord d’intensitat entre dues veus), els aspectes de muntatge (ràcord rítmic en un muntatge músic - verbal) o els aspectes expressius i narratius (ràcord d’intensitat en el paisatge sonor que identifica un espai en un paral·lelisme temporal)
- Quadratura: consisteix a acabar la locució per donar més presència a la música que hi ha de fons, just en un moment prefixat, i que ve determinat per la mateixa música: quan comença la veu del cantant, un instrument concret… La utilització d'aquest recurs és molt recomanable, sobre tot des del punt de vista de l'estètica sonora: el plaer d'escoltar sons.

La música i la veu

Quadrar música i veu.

En referir-se a les possibilitats expressives i creatives del muntatge radiofònic val la pena dedicar certa atenció a la combinació dels dos sistemes expressius amb major força estètica i significativa a la ràdio, com són la paraula i la música.
Foto de Karolina Grabowska a Pexels

Una bona feina de combinació, de muntatge músic-verbal, suposa un increment exponencial de les potencialitats d’ambdós sistemes. I, en canvi, descuidar aquesta combinació, és menystenir una de les fórmules expressives més suggestives del mitjà.

Possiblement l’aspecte essencial es concreta en la capacitat del radiofonista d’aconseguir una superposició paraula/música, és a dir, una proposta de presències/absències de la veu en moments específics de la música, que respecti l’autonomia de cada sistema, al mateix temps que els fusiona per obtenir uns majors valors estètics i semàntics. De l’art del muntatge músic - verbal es destaca el recurs de la quadratura, que s’assoleix en fer un treball d’ajust entre l’estructura de la música i la veu.

Es pot fer un bon muntatge músic - verbal i aprofitar el recurs de la quadratura en molts dels gèneres i formats radiofònics: des dels titulars d’un informatiu, passant per la publicitat, la producció de ficció i, sobretot –perquè d’aquí prové aquest tipus de muntatge - en fer de disc-jockey a la ràdio - fórmula.

Algunes qüestions que caldrà atendre són:

- el ritme musical determinarà el ritme global del muntatge, caldrà estudiar-lo i adaptar-hi la locució;
- l’estructura del tema musical determinarà el muntatge, és a dir, caldrà estudiar com és la peça musical escollida per tal d’ajustar la paraula als moments de transició entre períodes musicals o frases musicals o entre la introducció i el tema pròpiament dit.

El ritme radiofònic

Pel missatge radiofònic, el ritme és una dimensió expressiva complexa que no només es relaciona amb la música o amb la veu, sinó amb qualsevol de les formes sonores que pugui incorporar.

El treball acurat amb el ritme intern de cadascun dels elements expressius incorporats al missatge, així com amb el ritme global del producte afavoreix un major atractiu, una major capacitat expressiva i una millora de la comprensió global per part del receptor.

El ritme es relaciona amb la periodicitat, que és una variable vinculada al temps. Així parlarem de ritme per referir-nos a l’aparició i la desaparició periòdica de diversos elements al llarg d’un fragment temporal. Però parlar de periodicitat no vol pas dir que el ritme hagi de seguir una estructura matemàtica rígida, sinó que pot i ha d’anar-se transformant al llarg del temps.

La variabilitat rítmica garantirà una major atenció i un major interès per part de l’oient, que és qui percebrà la sensació rítmica

Com organitzar la Ràdio Escolar

Maquinari

Hi ha moltes maneres diferents d’organitzar una ràdio escolar. Des de la més senzilla fins a la més sofisticada, hi ha un gran ventall, i sempre trobarem una manera que s’adigui a les nostres possibilitats.

Pel que fa al maquinari, en tenim prou amb un ordinador amb l’Audacity. A partir d’aquí podem afegir moltes coses que, si bé poden millorar tant la nostra experiència radiofònica com el producte final, no són imprescindibles.

Per anar millorant el nostre equipament podem anar afegint un bon micròfon, uns altaveus, una taula de mescles, un altre ordinador com a font de música, etc. en funció de les nostres necessitats.

Molts centres de recursos pedagògics del territori disposen d’un kit de ràdio i el tenen en servei de préstec.

L’espai físic: on fer ràdio

Pel que fa al lloc ens trobem una mica com en el cas del maquinari, cada centre haurà d’adaptar-se a les seves possibilitats. Podem fer ràdio a l'aula i en molts altres llocs.

Què hem de tenir en compte en el moment de triar el lloc?

Si volem fer una activitat de ràdio de manera puntual, podem fer proves per detectar en quin espai del centre resulta millor l’enregistrament, però si volem fer ràdio habitualment, caldrà reservar un espai del centre específicament per a fer ràdio.

Aquest espai haurà de tenir unes característiques, com són:

- Quant a la grandària, haurà de poder acollir el grup de nenes i nens que volem que facin ràdio a la vegada, però no massa més. Com més petit sigui l’espai, millor serà l’acústica.
- Si cal insonoritzar les parets per a millorar la qualitat dels enregistraments. Això ho podem fer folrant les parets amb materials tècnics específics, però també ho podem fer posant cortines a les parets, oueres de cartró…
- Si la sala té finestra/es, caldrà que tinguin una cortina i és aconsellable que no doni al pati on es fa l’esbarjo i/o l’educació física, així minimitzem la possibilitat de soroll extern.
- Millor que les sales dels costats no siguin aules ordinàries, així minimitzem la possibilitat de soroll extern.
- El millor seria que el centre disposés d’un estudi específic de ràdio, amb les parets, finestres i porta insonoritzats; és necessari que cada centre trobi el millor espai del seu edifici i el condicioni dintre de les seves possibilitats.

Si tenim un espai dedicat plenament a la ràdio, només cal fer un horari, i tot el centre hi podrà anar. Això no impedeix que per a petits enregistraments, ho fem a l’aula ordinària. Les fases de preparació del guió la part del guió com la de l’edició es poden fer a l’aula. D’aquesta manera l’estudi està més lliure de cara als enregistraments dels diferents cursos.

El mobiliari

Pel que fa al mobiliari, el millor és disposar d’una taula rodona o ovalada, amb un forat al centre per a passar els cables. Si no podem tenir aquest moble, podem generar una taula de la mesura que ens interessi ajuntant taules de les d’aula. Tindrem al voltant de la taula, tantes cadires com micròfons tinguem.

El que cal és poder posar a tots els nens i nenes que han de fer conjuntament un enregistrament, asseguts al voltant de la mateixa taula.

També va molt bé que en el mateix “estudi”, disposem d’unes cadires per als alumnes que faran de públic. D’aquesta manera tots els alumnes poden estar asseguts tant si estan enregistrant, com esperant el seu torn, o fent de públic.