Title: Continguts Mòdul1
Course: Canal de Reporters per a secundària > Section: Mòdul 1

Que treballarem i què aprendrem en aquesta unitat?

Periodisme a lescola.h5p

Comenteu les vostres impressions sobre els continguts. Què en penseu? Què en sabeu? Per què creieu que poden ser interessants?

Els materials didàctics d’aquest bloc estan pensats per aproximar les claus del periodisme a l’alumnat. Volem promoure una ciutadania crítica i proactiva davant d’un món cada vegada més carregat de sobreinformació. És important fomentar el coneixement sobre el llenguatge informatiu, promoure les competències lingüístiques, audiovisuals, personals i socials, i digitals perquè els i les joves d’avui es converteixin en ciutadans i ciutadanes amb capacitat d’assimilar per si mateixos tota la informació que ens arriba diàriament, en diferents formats i contextos, i puguin formar-se el seu propi criteri.

*A partir de la proposta inicial cada docent haurà d’adaptar-la a un àmbit curricular concret en funció de les seves necessitats i objectius de treball.

Fem de periodistes

La professió periodística es dedica a captar i tractar informació per tal que la societat pugui estar al corrent del que passa al món. Fer de periodistes, doncs, vol dir informar.

La producció d’informació a l'escola, tan impresa com audiovisual, permet el treball amb situacions de la vida real emprant diferents registres lingüístics i codis audiovisuals d’una manera significativa i basada en la pràctica.

El periodisme a l'escola promou el desenvolupament de la creativitat dels participants i les habilitats de treball col·laboratiu. Mestres i estudiants podem convertir-nos en productors de coneixement rellevant per la nostra comunitat educativa i el nostre entorn proper.

Foto de Alena Darmel de Pexels.

El llenguatge periodístic

El llenguatge periodístic presenta la informació exposant-la de manera simple i directa, i evitant les ambigüitats i les complexitats en les explicacions. En aquest sentit cal treballar la redacció i elaboració de textos amb una estructura clara i un llenguatge i un estil apropiat a la situació comunicativa.

La gran diversitat de textos periodístics i els diferents formats permet complementar els nostres escrits fent servir fotografies, vídeos, il·lustracions i animacions clares, talls de veu, etc. per tal de construir notícies entenedores i contribueixin a explicar uns fets.

Tanmateix, l’intercanvi de notícies entre iguals afavoreix l’ampliació de coneixements i l’interès i curiositat cap a la realitat que els envolta.

Com veurem, el treball en equip ens ajuda a garantir que la informació estigui contrastada i actualitzada.
Foto de fauxels en Pexels

Què és notícia?

Les notícies són informació nova que la gent vol o necessita saber. La finalitat principal de les notícies és informar. Les notícies ens expliquen el que està passant al món (desastres naturals, conflictes, nous descobriments i èxits, esdeveniments interessants o incidents que els succeeixen i que interessen a la gent).

Avui en dia podem accedir a les notícies a través de la televisió, la ràdio, els diaris i els portals de notícies, els podcasts, les xarxes socials i a través de les notícies que comenta i comparteix altra gent. Cal tenir en compte que les organitzacions i entitats que publiquen notícies es basen en un conjunt de valors que poden influir en les notícies sobre les quals informa.
Font: TheGuardianFoundation

Tot és notícia?

No tot és notícia. Podem diferenciar entre informació i notícia. Informació és allò que està passant al nostre entorn o al món. No totes les informacions es converteixen en notícia. De fet, és el mitjà qui transforma aquesta informació en notícia des del moment que decideix publicar-la.

La notícia és el gènere periodístic per excel·lència (ja sigui en premsa, ràdio, TV, etc.) i es caracteritza per la veracitat i l’objectivitat. Les notícies responen a l’interès de la societat i tracten temes i fets d’actualitat. En l’àmbit audiovisual, les notícies mostren la informació a través d’imatges i un text oral i, normalment, són de curta duració.

Com a periodistes hem de saber que una notícia ha d’intentar respondre les 6W (les anomenem així perquè fan referència a les seves sigles en anglès dels mots següents): Who? (Qui són els protagonistes?) What? (Què ha succeït?) Where? (On ha passat?) When? (Quan ha succeït?) Why? (Per què? Quines són les causes?) How? (Com? De quina manera han succeït els fets?)

Com han de ser els titulars?

Un titular ha de reunir unes condicions:

- Actual: ha d'explicar una novetat.
- Concís: ha de ser breu.
- Clar: no ha de donar lloc a l'ambigüitat.
- Veraç: ha de reflectir el que explicarà el cos de la notícia.

Com s'organitza la informació dins d'una notícia?

La informació dins d'una notícia s'organitza en forma de piràmide invertida, és a dir, a l'inici de la notícia es troben les informacions que es consideren més importants i, a mesura que s'avança, van apareixent els aspectes considerats menys importants.

Quines preguntes ha de respondre?

El text de la notícia ha de respondre a les preguntes:

- QUÈ: fet o esdeveniment que ha succeït.
- QUI: protagonista/es de l’esdeveniment.
- ON: lloc o espai on ha tingut lloc el fet o esdeveniment.
- QUAN: moment o temps en què s’ha produït el fet.
- PER QUÈ: causes de l’esdeveniment.
- COM: de quina manera ha passat.

.
Font imatge Pixabay

En tots els gèneres periodístics és important tenir clar sobre què volem informar i si té un valor d’interès per aquells qui ho reben.

Font: Materials "Fem de periodistes!" elaborats per Dolça Vert Ros

Per què una notícia esdevé important?

Una notícia, en principi, és important per les conseqüències que té per a la població, per l'actualitat i per la seva excepcionalitat. Hi ha notícies que es destaquen i esdevenen importants perquè en aquell moment el tema interessa a la població. L'augment i fidelització de l'audiència juguen un paper important a l'hora de donar importància a una notícia.

Què cal analitzar per a que un fet es converteixi en notícia?

La recerca de notícies pot partir d'una sèrie d'elements clau:

La temàtica. De qui parla la història?

Una història és susceptible de convertir-se en notícia  si el que tracta afecta a molta gent, fa referència a una persona rellevant o bé una persona que ens sorprèn per algun motiu (per la seva proximitat, per la rellevància de les seves accions).

L'efecte sorpresa. La història sorprendrà la gent?

Una història té possibilitats de convertir-se en notícia si és inesperada, sorprenent, si capta la nostra atenció o bé si informa la gent sobre alguna cosa que encara no sabia.

El lloc. On va passar la història?

Un succés té possibilitats d'esdevenir notícia per a les persones més properes a la mateixa notícia. Un fet que passa a una zona propera a la nostra serà probablement més interessant per a nosaltres.

El moment en que es produeix. Quan va passar la història?

Un esdeveniment és susceptible de convertir-se en notícia si acaba de passar (és actual) o bé si succeeix per primera vegada.

Font: TheGuardianFoundation

Foto de cottonbro de Pexels

Com distingim les notícies importants als diaris?

Als diaris de paper, a la primera plana es troben les notícies que l'equip de redacció considera més importants en aquell moment. L'espai que ocupa dins d'una plana també dona una idea de la consideració que s'atribueix a aquella notícia. Com més espai, més important.

Altres elements indicadors de la importància que es dona a una notícia serien: la presència d'imatges, aparèixer en una pàgina imparella i a la part superior i l'ús de tipografia més gran i destacada pels titulars.

Com distingim les notícies importants en un informatiu televisiu o radiofònic?

En els informatius televisius, les notícies més rellevants apareixen en el sumari. L'ordre en què hi apareixen també són indicadors del grau d'importància que se'ls dona.

La teoria de l'agenda mediàtica

Els mitjans de comunicació elaboren amb antelació una agenda de treball i escullen els temes segons els seus interessos. Per això hi ha temes sobre els quals hi ha un excés d’informació mentre que n’hi ha d’altres que són silenciats. Això ens influeix en la nostra manera de veure i d’entendre el món. Aquesta teoria es coneix amb el nom d’agenda mediàtica

Foto de Maddy Freddie en Pexels

La teoria de l'agenda mediàtica

El concepte d’agenda mediàtica va ser creat el 1972 pels sociòlegs M. McCombs i D. Shaw i explica com els mitjans de comunicació filtren la realitat i graduen la importància dels temes amb l'objectiu d'aconseguir més audiència, un major impacte, i una determinada consciència sobre certs aspectes de la realitat.

La teoria de l’agenda mediàtica segons els sociòlegs M.McCombs i D.Shaw afirma que:

- Els mitjans de comunicació filtren la realitat i graduen la seva importància.
- El públic té un paper de receptor passiu de les informacions.
- Els mitjans determinen en gran mesura què pensem i sobre quins temes.

A continuació, desgranem què decideixen els mitjans de comunicació i com ho decideixen:

Els mitjans de comunicació decideixen:
- La selecció i omissió de temes.
- L’ordre de les notícies.
- La freqüència en què una informació es mostra.
- La duració i, per tant, la importància que es dóna a cadascun dels temes.

Com ho decideixen?
- Segons la línia editorial o ideologia del mitjà.
- Establint el llindar del que es creu que és beneficiós que se sàpiga.
- Per les influències que poden tenir de partits polítics o empreses.
- Tenint en compte les preferències de l’audiència.

En resum podem dir que:
- Els mitjans són la nostra via principal de contacte amb l’actualitat i a través de la televisió i la ràdio tenim accés a realitats que no coneixem d’una manera directa.
- Les temàtiques de l’agenda i com s’expliquen no són quelcom arbitrari: hi ha una selecció de temes concrets, un ordre, una freqüència i una duració determinada, segons els criteris que cada mitjà de comunicació creu convenients.
- Així, els mitjans regulen la importància dels fets i filtren, per tant, la realitat. Parlant d’uns temes determinats i no d’uns altres, i donant-los un ordre i una duració concreta.
- Les decisions sobre com es mostra la realitat es poden veure influenciades per la línia editorial o ideologia del mitjà, els interessos empresarials o la cerca de la màxima audiència.
- Els ciutadans i ciutadanes, com a consumidors dels mitjans, veiem la realitat des d’aquest filtre, que influeix sobre les nostres preocupacions generals.

Material elaborat per eduCAC

A qui em crec?

Per primer cop a la història vivim en una època on l’accés a la informació és infinit (o, almenys, tan infinit com ho és internet). Si bé fins fa uns anys les empreses de comunicació eren gairebé les úniques veus que ens explicaven el que passava al món, actualment tenim accés a una infinitat de fonts d’informació i punts de vista sobre un mateix fet. Internet ens ofereix un mar d’informació que ens facilita contrastar allò que rebem a través dels mitjans de comunicació. Però, davant d’una notícia, podem trobar una infinitat de versions que no sempre sabem si són certes.

Ens trobem, de vegades, davant d’una sobreinformació. I davant d’aquesta infinitat de fonts d’informació possibles, a qui ens creiem?

Tal com explica María Rubio Lacoba, de la Facultad de Comunicación de la Universidad Pontificia de Salamanca, a l’article ‘Desinformats per sobreinformació’ , publicat a La Vanguardia, una conseqüència d’aquesta sobreexposició informativa és que la nostra atenció es desenfoca i quan fixem l’atenció ho fem d’una manera molt superficial. El temps que dediquem a llegir un apunt a internet és d’uns 8 segons mentre que una notícia està pensada per ser llegida en 2 o 3 minuts. Podem comprendre i reflexionar sobre el que llegim en 8 segons?  Pot ser que això ens faci més vulnerables? En aquest sentit, molts pensadors es qüestionen si la multitasca a la xarxa altera la nostra concentració i provoca un pensament més fràgil i més superficial.

En qualsevol cas, ens trobem davant d’una paradoxa: els habitants de la societat de la informació estem desinformats per sobre informació?

Les xarxes socials estan guanyant terreny als mitjans de comunicació tradicionals. De fet, a Catalunya, segons el BIAC, Butlletí d’informació sobre l’audiovisual a Catalunya, del segon quadrimestre del 2018 “gairebé la meitat dels catalans escollim aquests canals per informar-nos; i entre la gent més jove, aquest percentatge creix fins al 75%”. Els mitjans de comunicació, fins ara de capçalera, han estat substituïts per les xarxes socials, que ens faciliten un flux continu i inesgotable d'informació en aparença neutre. Però, ho és realment? En realitat, tots som conscients que cada cop és més difícil destriar la informació de l'opinió o, senzillament, de la mentida. Nous conceptes com ara fets alternatius ,  postveritat , notícies falses ( fake news ), pescaclics ( clickbaiting ), hoaxes , spamming , bombolles de filtres , algoritmes... semblen creats expressament per dificultar el nostre accés a informació veraç. Són noves maneres de dir "mentida", eufemismes per a un concepte ben antic...
Foto de Pixabay de Pexels

En conclusió, estar ben informat costa, però ara sembla més difícil que mai. Com podem saber que allò que ens entra a la pantalla, segurament de la mà d'una persona que coneixem i en qui confiem, és una informació fidedigna o ens trobem davant d'una notícia falsa?

Material elaborat per eduCAC

Verificar els fets

La necessitat d'actualitzar de forma constant les portades digitals per seguir el ritme vertiginós de les xarxes socials i els errors que això pot implicar, els interessos polítics, ideològics o econòmics, la precarietat laboral... Tot això, de vegades, ha portat a l'exercici de pràctiques periodístiques de dubtosa professionalitat, com la no comprovació de fonts i dades que se li suposa inherent a la professió. Aquesta situació ha posat en qüestió la credibilitat de l'ofici periodístic, que ha vist la necessitat de recompondre el seu prestigi, i la necessitat de reivindicar la seva figura per tal de fer arribar informació veraç i contrastada a la ciutadania.

Així, la figura del verificador de fets (fact-checker) i el periodisme de dades, han adquirit una nova dimensió, i darrerament han aparegut nombroses iniciatives vehiculades a través de llocs web dedicats a comprovar la veracitat de les notícies. Molts d'aquests webs estan lligats a capçaleres de premsa de reconegut prestigi, com ara Le Monde, The Washington Post o The Guardian. A Europa, l'European Journalism Center ha dut a terme diverses iniciatives, com ara el Verification Handbook, un document amb recursos per tal que els periodistes puguin desemmascarar les notícies falses.

A l'Estat espanyol hi ha algunes iniciatives privades, com ara:

Maldito Bulo, un projecte periodístic que té per objectiu donar recursos a les persones per tal d'evitar que siguem víctimes d'engany amb la informació falsa que circula per les xarxes.

També hi ha plataformes com la Plataforma en Defensa de la Libertad de Información (PLDI), integrada per organitzacions i persones de diversos àmbits, que va presentar un decàleg amb l’objectiu de servir de base per a consensuar estratègies comunes per combatre la proliferació de notícies falses i els seus efectes.

A Catalunya, el Col·legi de Periodistes  du a terme moltes iniciatives per defensar la informació de qualitat en uns moments en què la postveritat obliga el periodisme a redoblar esforços a l'hora de contrastar les notícies. En aquest sentit, a la revista Capçalera, ‘ Un munt de mentides’ , hi trobareu articles molt interessants, especialment el que aborda el tema de la postveritat.

Finalment, l’any 2020 neix el projecte learntocheck , un projecte d’educació mediàtica sobre desinformació i verificació de continguts digitals que ofereix, entre d’altres, recursos per contrastar i avaluar informació, imatges i vídeos i també per verificar continguts a les xarxes o identificar comptes falsos.

Foto de Andrea Piacquadio de Pexels

Les notícies falses o fake news han adquirit rellevància en els darrers anys per les implicacions a tots els nivells que comporten. Per aquesta raó, alguns països comunitaris i també la Unió Europea han decidit intentar regular aquesta situació, de formes diferents. En molts casos, aquestes normatives han aixecat crítiques i recel entre la professió periodística, perquè pensen que qualsevol regulació en aquest sentit pot implicar restriccions a la llibertat d'informació i d'expressió i al dret a la informació. Caldrà esperar per veure com s'avança en aquest sentit.

Es tracta d’aprendre a crear la pròpia opinió davant dels fets i saber discernir entre allò que és verídic i el que no ho és, qüestió que representa un dels principals reptes del moment que vivim. Tenim l’oportunitat de convertir-nos en espectadors actius, amb el poder d’informar-nos sobre allò que veiem i contrastar allò que ens expliquen. Però, alhora, és més necessari que mai ser crítics davant dels missatges que rebem i adquirir eines perquè la sobreinformació no es converteixi en desinformació.

Els interessos econòmics i ideològics són els que mouen les notícies falses a les xarxes i tenen responsabilitats sobre la difusió de mentides i mitges veritats. Així i tot, cadascú de nosaltres també hi té la seva part de responsabilitat personal i ciutadana.

Material elaborat per eduCAC

Estem sobreinformats?

En un passat no molt llunyà rebíem la informació a través d’un sol mitjà de comunicació: un diari, una cadena de televisió o una emissora de ràdio. Per tant, acostumàvem a veure només un enfocament dels fets: el del mitjà que triàvem per informar-nos.

Per sort, en aquest moment que vivim rebem la informació a través de molts canals d’informació i tenim més possibilitats de contrastar-la a través d’internet. Si dubtem o volem verificar si una informació és certa, podem buscar a internet altres enfocaments, per exemple a webs oficials, a diaris digitals o llegint publicacions de persones expertes i podem comparar les dades.

Per això, es diu que actualment ens trobem a l’era de la informació. Internet ens ofereix una allau d’informació sobre un mateix fet, però, a vegades, això ens pot generar confusió. Aquesta gran quantitat d’informació (sobreinformació) que circula per internet i les xarxes fa que a vegades també parlem de l’era de la desinformació, perquè hi ha tanta informació al nostre abast que ens pot provocar l’efecte contrari: que ens sentim desinformats.

Així doncs, davant de tants enfocaments i versions dels fets, és més important que mai ser crítics amb les informacions que rebem i ser capaços de crear la nostra pròpia opinió.

Foto de Kaboompics .com de Pexels

Material elaborat per eduCAC

Informar i esquivar les fake news

Quan utilitzem els audiovisuals a classe podem perseguir diverses funcions (motivadora, expressiva, instructiva, informativa, etc.).

Ara bé, quan elaborem materials amb finalitats periodístiques contribuïm a la nostra alfabetització mediàtica i a desenvolupar el pensament crític:

- El treball periodístic a l’aula ens ha d'ajudar a fer-nos preguntes sobre tot allò que ens envolta.
- Aquest treball també ens ha d'ajudar a detectar les anomenades fake news en els contingut audiovisuals que consumim (articles, notícies de mitjans de comunicació, xarxes socials, articles de pàgines web o blogs de temàtica diversa) i permetre la diferenciació del contingut veraç del que no ho és.

Notícies falses i fake news

Cal tenir present l’ús de les noves tecnologies i el creixement de les xarxes socials ha provocat canvis importants en l'ofici del periodisme i en els hàbits de consum per part de la ciutadania. La manca de rigor pot comportar un descrèdit de tota la professió i és condemnable en una època en què la credibilitat de la premsa s’acostuma a posar en dubte.

Les anomenades fake news (notícies falses o enganyoses) designen aquelles notícies que no diuen la veritat i que es creen i es difonen de manera premeditada, especialment a les xarxes socials, amb la finalitat de desinformar i de manipular el públic en benefici propi.
Foto de Joshua Miranda en Pexels

I en què consisteixen les Fake News? Ens ho expliquen a l'InfoK

Notícies falses: molts noms per a les mateixes mentides

Les notícies falses poden tenir formes diferents i també objectius diferents: unes busquen la desacreditació d’una persona o d’una institució, unes altres se centren en el sensacionalisme per aconseguir més clics i, per tant, més diners, unes altres es mouen per objectius polítics, etc.

A més a més, una notícia falsa també pot ser un àudio que circula per les xarxes socials sense que coneguem qui és l’autor/a, o una notícia creada a partir d’una imatge que es va realitzar en un altre context, o un fragment de vídeo retallat i descontextualitzat o manipulat, etc.

En qualsevol cas, però, totes acaben produint un resultat similar: tergiversen la realitat, et manipulen i/o poden influenciar directament sobre la teva opinió. Hi ha moltes maneres d’anomenar aquest fenomen: fake news, postveritat, bulos o llufes, mitges veritats o fets alternatius, falsa alarma o hoaxes, clickbaiting, deepfakes, social bots, spamming.

Foto de Markus Winkler de Pexels

.

Material elaborat per eduCAC

Consell de redacció i selecció de notícies

El consell de redacció és un comitè que decideix allò que es publica i marca les línies editorials d’acord amb les directrius i recomanacions del llibre d’estil.

La seva funció principal és la d’orientar la feina de producció de notícies que es difondran a través dels diferents mitjans periodístics. Així mateix també s’encarrega de definir el sumari de cada edició, fixar les seccions de les produccions i establir una periodicitat en la difusió.

Per a què serveix un consell de redacció?

Per tal de vetllar per estil definit prèviament al llibre d’estil, el consell de redacció assumeix una part molt important d’aquesta tasca.

Els seus objectius principals són:
  - Assistir a l'editor en totes les seves funcions i, molt especialment, en el seguiment dels treballs (rebre'ls, avaluar-los, donar-los per bons).
  - Vigilar pel compliment dels preceptes ètics d'una publicació.
  - Verificar l’aplicació de les normes de presentació d'originals, disseny, creació i orientació de les diferents seccions de la revista.
  - Distribuir els originals entre els revisors i controlar la qualitat dels seus informes.
  - Revisar i corregir resums, aspectes metodològics i estil dels articles.

Foto de fauxels de Pexels

Qui forma part del Consell de Redacció?

Cada consell de redacció pot variar segons les necessitats del mitjà de comunicació, les produccions que es realitzen i el context en el qual es realitza. Com a exemple, un consell de redacció pot estar format per:

- Editor/a: seleccionen, revisen, ordenen i preparen el material per a la publicació. També són responsables de l'estil i contingut. En alguns casos també poden examinar i seleccionar propostes o noves idees d'articles per a les seves publicacions.
- Revisors/es: són els responsables de corregir i depurar els textos seguint les instruccions del llibre d’estil. Han de comprovar que la informació estigui ben redactada i interpretada.
- Reporters/es: proposen els temes i inicien una investigació. Ajuden en la redacció de les notícies que s’han de publicar o retransmetre.
- Reporters/es gràfics: fan fotografies o recerca d’imatges per acompanyar les diferents produccions periodístiques.
- Diagramador/a: S'encarregarà de planejar l'aparença gràfica de la producció i de vetllar per una bona imatge.

L'estructura i organització pot variar segons l'organització. Podeu veure'n alguns exemples en aquests dos enllaços:
- Diari Ara
- Diario.es

Un bon exemple de com es trien, endrecen i s'organitzen les notícies el veureu en aquest audiovisual.

Font Kineina on Vimeo .

Pot resultar interessant comptar amb uns càrrecs permanents que confereixin una estabilitat al projecte i d’altres de rotatius que permetin que els participants coneguin les diferents tasques i funcions de tot l’equip de treball. La tasca periodística i la producció de continguts audiovisuals requereix d’un treball en equip i la bona coordinació és indispensable per a l’assoliment dels objectius comuns.

Ètica i Codi Deontològic

El periodisme i les pràctiques periodístiques es basen en un seguit de normes d’actuació. Aquestes normes garanteixen que l’activitat de tots els periodistes estigui basada en un seguit de principis ètics. Habitualment aquestes normes són acceptades pels periodistes com l’eix d’actuació de la seva feina i asseguren que la informació que publiquen és verídica i desvinculada de qualsevol interès polític, social o econòmic. Aquest seguit de normes de comportament es poden consultar en el Codi Deontològic del Col·legi de Periodistes de Catalunya.  Les aportacions de Bill Kovack i Tom Rosenstiel al llibre Principis de periodisme són considerades arreu del món com el manual d’actuació de la professió. Les seves investigacions conclouen que cal demanar als periodistes que siguin honrats i cerquin l’objectivitat a partir de l’aplicació i respecte de les pautes anteriorment comentades.

Cal tenir present que l’ús de les noves tecnologies i el creixement de les xarxes socials ha provocat canvis important en l'ofici del periodisme i en els hàbits de consum per part de la ciutadania. La manca de rigor pot comportar un descrèdit de tota la professió i és condemnable en una època en què la credibilitat de la premsa s’acostuma a posar en dubte.

Les anomenades fake news (notícies falses o enganyoses) designen aquelles notícies que no diuen la veritat i que es creen i es difonen de manera premeditada, especialment a les xarxes socials, amb la finalitat de desinformar i de manipular el públic en benefici propi.

Foto de memyselfaneye a Pixabay

Quines creus que són les normes que ha de seguir un bon periodista? Quins han de ser els seus trets distintius?

Codi deontològic.h5p